Edat mitjana
A Sant Feliu no es conserven restes de l'època visigòtica, però per la toponímia sabem que van continuar l'hàbitat i les explotacions agrícoles (vil·les). Durant els segles X i XI tenim referències documentals que ens il·lustren el poblament d'aquesta zona a partir d'un topònim d'origen romà: Ticiano -que després seria el lloc de Sant Feliu.
També hi ha dos topònims que ens informen sobre la presència musulmana a Sant Feliu: Campodemoro (1068) i Almúnia. Però l'origen del lloc de Sant Feliu i del que després seria la vila apareix per primera vegada documentat l'any 1002 en el cartulari de Sant Cugat del Vallès.
A partir de l'expansió del feudalisme durant el segle XII Sant Feliu va passar a ser territori senyorial, primer dels comtes de Barcelona i després dels Durfort i de la Pia Almoina de la seu de Barcelona. La vila es va desenvolupar al voltant de les dues capelles: la de Sant Feliu -que després va passar a estar sota l'advocació de Sant Llorenç- i la de Sant Pere -on es troba l'actual Ajuntament.
![Jaume I el Conqueridor L'any 1423 Jaume I el Conqueridor va permutar la vila de Sant Feliu pel castell de Tuïr, al Roselló.](/documents/144865)
![Torre de la Preso Torre de la Presó, seu dels senyors de Sant Feliu des del 1536, vista del pati interior.](/documents/144866)
![Llosa que hi havia a la facana de la torre de la preso Llosa que hi havia a la façana de la torre de la presó. Esculpida a la pedra hi ha la creu comtal catalana.](/documents/144868)
Segle V dC- X. El Llobregat, terra de frontera
Entorn del segle V es produí un abandó de les antigues vil·les romanes i un retrocés demogràfic.
Les elits visigodes governaren el territori des de l'emmurallada Barcino. A Santa Margarida (Martorell), a Cornellà i a l'ermita del Bon Viatge (Sant Joan Despí) hi hagué continuïtat de població i de culte fins a la fi del període.
La conquesta musulmana d'aquestes terres, l'any 718, posà fi a l'administració romana. A la nostra comarca l'actual Sant Boi era conegut amb el nom d'Alcalà.
L'any 801 el fill de Carlemany, Lluís el Pietós, conquerí Barcelona i la posà sota la protecció de l'imperi carolingi. Al sud de les terres del Llobregat s'anà construint una zona defensiva on proliferaren les torres i fortificacions, per evitar les ràtzies musulmanes. De mica en mica els comtes de Barcelona van anar deslligant-se de l'autoritat carolíngia, fins a arribar a transmetre el càrrec de comte per herència.
Any 1002. In locum Sancti Felicis de Lupricato
Són diverses les poblacions i llocs de la nostra comarca que apareixen en el segle X citats per primera vegada: Lubricatum (904), Cervelló (910), Llanera (Sant Boi, 965), Sant Just Desvern (987), etc.
La ràtzia d'Al-Mansur trobà un territori ric, amb habitants que vivien a redós de l'emmurallada Barcelona. Però el 985 cap fortificació de la Marca Hispànica impedí la ràtzia a la ciutat i al seu entorn.
El locum Sancti Felicis estava situat en terme de Ticiano, laparròquia de Sant Joan en terme de Vico Miziano i lacapella de Sant Just al lloc anomenat Berce. Maria, Ermovigia, Riquilda, Sisovaldo, Moció i Dalil eren els propietaris de torres de guaita com la que existia a lapenya del Moro torre Foret), a latorre Abadal i alCastellciuró, i de cases, horts i vinyes del pla i la muntanya.
El lloc on s'aixecava lacapella de Sant Feliu l'any 1002 estava travessat per una strata, probablement l'antiga via romana, que es dirigia cap a Martorell per creuar el riu, si bé també es podia creuar per guals com el de Bonamicha.
![Primer document que esmenta el lloc de Sant Feliu Primer document que esmenta el lloc de Sant Feliu , data del 28 d'agost de 1002. Es tracta d'una donació de terres al monestir de Sant Cugat.](/documents/144877)
El 28 d'agost de 2002 es van complir mil anys des de la primera aparició documental del nom de Sant Feliu de Llobregat.
Terra de vasalls i de senyors: la senyoria
![Torre de la Preso, seu dels senyor de Sant Feliu des del 1536 Torre de la Presó, seu dels senyor de Sant Feliu des del 1536, vista del pati interior.](/documents/144703)
Les senyories eren el conjunt de béns i rendes que constituïen la base material del poder d'un senyor. Sant Feliu des del segle XII pertanyia a la senyoria dels comtes de Barcelona. Els seus habitants estaven sotmesos a fortes càrregues senyorials: havien de treballar en les terres del senyor, ajudar-lo quan anava a la guerra i donar-li part de la collita i quantitats fixes en diners. Els homes i les dones de la senyoria estaven adscrits a la terra, és a dir, no podien abandonar la seva residència sense pagar una quantitat prèvia.
A principis del segle XIII el context social i econòmic del territori va anar canviant, la població va créixer i la indústria artesana va tenir més activitat. Fins al 1243 els termes parroquials de Sant Joan Despí, Sant Just Desvern, Sant Vicenç dels Horts i Santa Creu d'Olorda formaven un territori: la senyoria de Sant Feliu, que encara no tenia parròquia i depenia de les dues primeres.
La senyoria de Sant Feliu va passar successivament a la família Durfort -segle XIII- i a la Pia Almoina -del segle XIV al XIX-, institució caritativa de la catedral de Barcelona que alimentava un grup de pobres. Els senyors de Sant Feliu administraven justícia en el seu territori i tenien els monopolis sobre la farga, el forn i la carnisseria. A partir del segle XV també va disposar d'hostal.